Last saved by: Ilchenko

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

Справа № 21-700а15 							
Суддя-доповідач: Кривенко В.В.

7 липня 2015 року	   м. Київ
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі: 
головуючого | Маринченка В.Л.,
суддів: | Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Григор’євої Л.І., Гуменюка В.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б.,               Романюка Я.М., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., Яреми А.Г., –
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом прокурора Свалявського району Закарпатської області (далі – прокурор) до Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області (далі – Сільрада), треті особи: Федикович Олександр Павлович, Овдієнко Михайло Дмитрович, дочірнє підприємство «Санаторій «Квітка Полонини» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі – Санаторій), про визнання недійсним рішення про затвердження проекту зміни цільового призначення земельної ділянки,
в с т а н о в и л а:
У липні 2007 року прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення 5 сесії 3 скликання Сільради від 25 липня 2006 року «Про затвердження проекту зміни цільового призначення земельної ділянки», яким Федиковичу О.П. було затверджено проект зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,37 га, розташованої за адресою: с. Солочин, із земель сільськогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови.
На обґрунтування позову послався на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах другої охоронної зони свердловини № 4 Голубинського родовища мінеральних вод, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1973 року № 282, а згідно зі статтею 58 Кодексу України про надра забудова площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення допускається лише за погодженням із відповідними органами геології та територіальними органами державного гірничого нагляду. Федикович О.П. таких дозволів для будівництва та обслуговування житлового будинку не отримував, а тому зазначене рішення сільради прийняте всупереч вимогам чинного законодавства.
Суди розглядали справу неодноразово.
Свалявський районний суд Закарпатської області постановою від 7 серпня                2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року, позов задовольнив.
Ухвалюючи такі рішення, суди виходили із того, що оскільки вказана земельна ділянка знаходиться у другій санітарній зоні свердловини № 4 Голубинського родовища мінеральних вод та має спеціальний статус, у Сільради не було правових підстав для зміни цільового призначення земельної ділянки Федикович О.П., оскільки щодо неї були відсутні погодження з відповідними територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду.
Вищий адміністративний суд України постановою від 22 січня 2015 року рішення судів попередніх інстанцій скасував, у задоволенні позову відмовив.
У своєму рішенні суд касаційної інстанції, посилаючись на частину п’яту статті 111 Земельного кодексу України (далі – ЗК), вказує, що відомості щодо обмежень у використанні земель зазначаються у технічній документації із землеустрою та обов’язково вносяться до Державного земельного кадастру, але матеріали справи не містять жодних відомостей про обмеження використання спірної земельної ділянки у вказаному кадастрі, зокрема у вигляді заборони на зміну її цільового призначення, тому Сільрада діяла відповідно до вимог чинного законодавства. Разом з тим вказує, що посилання прокурора на статтю 58 Кодексу України про надра стосуються лише будівництва в межах площ безпосереднього залягання корисних копалин загальнодержавного значення, до складу яких не входить спірна земельна ділянка, оскільки знаходиться в межах території, що розташована навколо таких площ.
У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України Санаторій, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом частини другої статті 58 Кодексу України про надра та пункту 2 Положення про порядок забудови площ залягання корисних копалин загальнодержавного значення (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 1995 року № 33; далі – Положення), статей 20, 112 ЗК, просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 22 січня              2015 року та залишити в силі рішення судів попередніх інстанцій.
На обґрунтування заяви додав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 та 19 грудня 2013 року (№№ 6-47429св13, 6-47094св13 відповідно), у яких суд касаційної інстанції, погодившись із висновками апеляційних судів, вказав, що зміна цільового призначення земельних ділянок була проведена з порушенням вимог статті 20 ЗК та пункту 10 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, зокрема без відповідного висновку обласної державної адміністрації та рішення Кабінету Міністрів України, що є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування.
	Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про наявність неоднакового застосування касаційними судами одних і тих самих норм матеріального права.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції норм матеріального права, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб’єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС). 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
У справі, що розглядається, спір стосується правомірності зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, що перебуває у власності громадян, тобто цивільного права, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а отже, суди дійшли помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб’єктом владних повноважень рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки та отримання власником державного акта на право власності на земельну ділянку подальше оспорювання правомірності зміни цільового призначення такої земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. 
Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм частини другої статті 58 Кодексу України про надра та пункту 2 Положення, статті 20, 112 ЗК, колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з’ясування всіх обставин у справі і обов’язок суб’єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
З урахуванням того, що суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства, всі ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до пункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС – закриттю.
Керуючись статтями 241–243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України
п о с т а н о в и л а:
	Заяву дочірнього підприємства «Санаторій «Квітка Полонини» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» задовольнити частково.
Постанову Вищого адміністративного суду України від 22 січня 2015 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року, постанову Свалявського районного суду Закарпатської області від 7 серпня 2012 року скасувати, провадження в адміністративній справі закрити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий | | | В.Л. Маринченко
Судді: | О.Ф. Волков | | М.І. Гриців
| Л.І. Григор’єва | | В.І. Гуменюк
| О.А. Коротких | | О.В. Кривенда
| В.В. Кривенко | | Н.П. Лященко
| Л.І. Охрімчук | | П.В. Панталієнко
| О.Б. Прокопенко | | Я.М. Романюк
| І.Л. Самсін | | О.О. Терлецький
| А.Г. Ярема | |